Året är 1975.
Vietnamkriget är över, men det kalla kriget pågår fortfarande.
De två supermakterna, USA och Sovjetunionen,
sliter världen i stycken för att utöka sitt inflytande.
Samma år föll det portugisiska koloniala väldet.
Efter fem århundradens förtryck lämnar Portugal sina afrikanska kolonier.
Den sista och mest eftertraktade, Angola.
Denna kronjuvel kommer snart bli ett självständigt land.
Självständighetsdagen är inbokad i kalendern.
Den 11 november, blott en månad bort.
Men som vanligt är det aldrig så enkelt.
Medan portugiserna flyr, och tar med sig så mycket som möjligt,
bryter inbördeskrig ut mellan två angolanska grupperingar.
Segraren vinner ett land rikt på diamanter och olja.
Därför har världens två supermakter valt sina sidor.
Plötsligt har Angola blivit det kalla krigets nya schackbräde.
Ryssland stöttar de socialistiska MPLA.
Medan kapitalistiska FNLA och UNITA förlitar sig på USA:s stöd.
De är beväpnade till tänderna och söker makt till vilket pris som helst.
Oftast är priset deras bröders blod.
Många är övertygade om att landet kommer gå åt helvete.
De som kunde flydde från Angola.
Jag? Jag hade bestämt mig för att resa dit.
DÖD ÅT KOMMUNISTERNA! DÖD ÅT MPLA!
Mamma, jag tycker inte om den här platsen.
Taxi! Taxi! Kan du köra mig till flygplatsen?
Det här landet överlever inte! Jag gav det 40 år av mitt liv!
Snälla, kan du skynda dig?
Vem ska betala mig?
Snabbare! Vi måste ta oss härifrån!
Skämtar du? Ser du några soldater?
Tänker du vänta tills de dyker upp?
- De säger att de ska döda oss i kväll. - Lugna dig. Ingen anfaller i kväll.
Ingen kommer, okej? Jag har mina källor.
Kom nu. Ut ur byggnaden.
Det är en jävla röra och de har ett ord för det.
Confusão, confusão, confusão!
Det är ett bra ord. Ett alltomspännande ord.
Ursäkta. Jag har inget vatten på rummet. Vattnet fungerar inte.
Vatten? Jag vet inte! Confusão!
Om FNLA och UNITA stöttas av USA, blir det inte slutet på kriget?
Jag vet inte! Confusão!
När kastar fraktskeppen loss?
Jag måste fortfarande lasta mina ägodelar. När kastar de loss?
- Försiktigt. - Frågar du mig? Kontakta hamnkontoret.
- Doña Cartagina! - Hej, Ricardo!
Mitt namn är Ryszard Kapuscinski. Jag jobbar för den polska pressbyrån.
Jag är deras enda utrikesjournalist, och skriver om 50 länder världen runt.
Ett nytt Afrika föds i Angola.
Det fanns inget annat alternativ än att vara på plats.
Och det här är Luanda.
En paranoid stad. En kaotisk stad.
Min favoritstad. Välkommen till min bur.
NÄR RESER DU TILL SYDFRONTEN?
HÄMTAR TILLSTÅNDET IDAG. NÅGOT STORT FÖLJER.
Är det han igen? Skämtar du med mig?
Herregud!
God morgon. Du är en evig törn i min sida, mr Kapuscinski.
Nelson!
- Vad gäller det den här gången? - Jag vill resa söderut.
Har du tappat vettet? Du sätter inte foten utanför staden.
Kom igen! Sydfronten. Er enda utpost där... Pereira d'Eça?
Det är nyckeln. Sydafrika ligger nära och vi vet att de har USA:s stöd.
Det sista MPLA behöver är en död journalist.
- Ge mig bara namnet på befälhavaren. - Farrusco.
Bra. Farrusco.
Nej, nej, nej. Det är 1 500 kilometer härifrån.
- Pereira d'Eça. - Nej!
- Hur många gånger måste jag säga nej? - Där finns min story.
- Nai. - Nie.
Just det. Nie.
- Varför ler du? - Jag kommer få mitt tillstånd.
- Tror du det? - Jag kommer tillbaka i morgon.
Ta med ditt leende.
Det ska jag. Min fru sa att det var det första hon märkte med mig.
Jag talar om ett fritt land, Friedkin. Ett fritt land.
- Tre öl. - Samma här. Jag miste också allt.
- Du har fel. - Tack.
11 november, Angolas självständighetsdag.
Nu är det dags igen. MPLA:s dagliga nyheter.
Tack vare MPLA kontrollerar våra soldater Lubango...
Ursäkta mig! Var det med sovjetisk eller kubansk assistans, mr Nelson?
Herrejösses, sluta nu, Friedkin. Vi har redan tröttnat på det.
Den enda utländska makt som försöker befästa sig är ditt alldeles egna CIA...
- ...som stöttar kannibalerna i UNITA. - Kubanerna är redan här. Erkänn, Artur.
- Det är bara tomma rykten. - Precis som ryktena om CIA.
- CIA är inte tomma rykten. - Rykten. Jo, de är rykten.
Inget mer. Det här är mitt land. Du förstår dig inte på det.
Jag växte upp bland orättvisor och begränsad frihet.
Inte för mig, utan för andra. Jag glömmer aldrig det min mor sa:
"Min son, vi måste alltid stå på de svagas sida."
Och jag ställde mig villkorslöst på MPLA:s sida.
Vi var en folklig armé. Det var folket som tog till vapen.
Det var du, det var jag, det var vem som helst.
Och under den perioden, 1975, var jag mitt i striderna
när jag träffade Kapuscinski. Ricardo.
Kom igen, killar. Ni pratar bara om rykten.
Jag vill prata om frontlinjen. Inte Luanda, inte Benguela, utan här.
Pereira d'Eça. Sydfronten.
Kriget kommer avgöras där. Dit tänker jag bege mig.
Lycka till.
MPLA:s befälhavare där nere heter Farrusco.
Jag har hört talas om honom.
Han håller sydfronten. En man. Hela fronten.
Du jagar spöken, Kapuscinski.
Tror du att Nelsons nyheter är pålitligare?
- Det finns inga fakta här. - Bara confusão?
Ja, och ingen vågar säga något, ifall CIA skulle höra dem.
Ha! CIA!
Och hur kan du veta allt detta? Just det, Ricardo gillar att leka spion.
Jag vill bara gå till botten med saken.
Farrusco. Han är nyckeln.
Jag känner honom! Den jävla skitstöveln!
- Han stinker av whiskey. - Den jäveln!
- Farrusco är en jävla förrädare! - Förrädare?
Ja. Han är fan portugis.
Precis som jag.
Vi kom till landet tillsammans som portugisiska fallskärmsjägare.
Men han är en desertör. Han gick med MPLA.
Och nu är den jävla skitstöveln villig att dö för kommunistsvinen!
- Lugna ner dig. - Ja! Kommunistsvin!
Om jag ser honom igen ska jag skära halsen av honom, öra till öra.
- Ja, ja, ja. Är det här din vän? - Bort med tassarna.
Ta hem honom. Lär honom hur man dricker.
Jag antar att du kallar det där för en pålitlig källa.
Den enda mannen som skyddar landets sydfront
är en portugisisk förrädare. Det är för bra för att bortse från.
Nej, nej, nej. Ingen kommer ge dig resetillstånd.
Så följ med mig, Artur.
Du är angolan. Jag behöver inget tillstånd om jag reser i ditt sällskap.
- Du är helt jävla galen. - Jag kunde inte vara allvarligare.
Södern är annorlunda.
Du kan inte skilja vän från fiende där nere.
De har inte ens på sig uniform. Det är att spela rysk roulett, Ricardo.
Följ med mig, Artur.
Vad har den här killen rökt?
- Vi går till stadens bästa ställe. - Då går vi.
Han älskade stämningen där.
Särskilt i förorterna, i slumområdena.
Det var från de områdena som MPLA hade sitt viktigaste stöd.
MPLA-milisen var beväpnade till tänderna där.
När vi var där var vi hemma. Vi var i säkerhet.
Angolas självstyre innebär att hela kontinenten är fri.
Afrika vaknar.
Visst känns det bra?
Men vet du vad? Hon behöver namn.
Namn?
Slavhandlarna tog miljontals människor, men kan du nämna ett enda offer?
- Afrika behöver inga offer. - Nej, nej, nej.
Men hennes historia har varit anonym. Hon behöver en röst.
- En afrikansk Che Guevara. - Varför inte?
- Gud hjälpe oss. - Kom igen, Friedkin.
När Che Guevara anlände till Kongo var kommandostrukturen numerär.
Överstebefälhavaren var nummer ett. Underbefälhavaren var nummer två.
- Och Che tog nummer tre. - Tre? Nummer tre?
Ja, bara som översättare.
Han höll sig i skymundan, under nätet, och satte den svarta mannen först.
Så den första kulan träffar den svarta mannen! Genialt!
Nu räcker det! Det räcker, räcker, räcker med allt prat!
Nu dansar vi. Kom nu, Friedkin.
Du håller fast vid vartenda ord, Friedkin.
Força amigo! Dança camarada! Vamos polaco!
Força Angola! Dança polaco, dança polaco!
Ricardo, de har sökt igenom hela hotellet.
Vartenda rum är en röra. Det var FNLA.
Snälla, Ricardo. Res tillbaka till Polen.
Du är inte säker här.
DU ÄR REDAN DÖD KOMMUNISTREPORTER
Du vet, när man lever på gränsen
och ens liv inte är värt så mycket
så är det väldigt enkelt att skaffa vänner.
En vänskap där ingen väntar sig något.
PORTUGISER ÖVERGER LANDET
INGA NYHETER
KAOS RÅDER
INGA SANNA NYHETER
Nej.
Igen? Nej.
Mina kära studenter...
Säg mig, vad lockar oss att utforska världen?
Nyfikenhet? En hunger efter erfarenhet?
Den som slutar förvånas är tom.
Hans hjärta har slocknat.
Om han tror att han har sett allting, då har något dött inom honom.
Lusten att leva.
- Polisen springer längs gatan! - Snälla, kan någon hjälpa mig?
Staden är döende. Den försvinner.
Först övergav den portugisiska polisen staden och anarki bröt ut i landet.
Sen övergav brandmännen och sopgubbarna staden.
Till sist, kolonisterna.
De sa farväl till sina afrikanska hem med en blandning av förtvivlan och ilska.
En ny trästad tar form i Luandas hamnar.
Portugisiska liv nedpackade i lådor.
Ju rikare folk, desto större låda.
Allting måste klämmas in.
Det enda som återstår är att låsa dörren och säga ett sista farväl.
De ville bara rädda sina liv och sina egendomar.
De ville inte ha Angola...
Det är en ordentlig jävla artikel, polack.
...längre.
Skrev du ner allt i din telex?
Dina chefer måste älska dig.
Kom nu. Vi måste gå. Nelson ska hålla en presskonferens.
Artur, kom nu.
Den här killen är en tönt.
- Han jagar en påhittad Francesco. - Farrusco.
Artur...
Vet du vad? Jag har sett rapporterna. Det finns inget där.
Och nu vill han att du ska ta honom söderut? Är ni båda galna?
- Ni kommer bli dödade! - Angola!
Hallå? Ska vi gå?
Packa lätt.
Ni kan inte göra så här mot mig! Jag har betalat för bensinen!
- Adjö Friedkin. Adjö Luanda. - Ni behöver mig!
Era jävlar!
Du... Minns du vad jag sa i baren om att spela rysk roulett?
Ja.
Det finns en sak du kan göra vid vägkontroller.
Du kan hälsa på rätt sätt.
Vi i MPLA hälsar på varandra med "Camarada".
Camarada.
Våra fiender kallar varandra för "Irmâo".
Om du väljer fel ord kan du lika gärna gräva din egen grav.
- Krona eller klave. - Ja.
- Och vet du vad? - Vad?
De hälsar aldrig först.
Ricardo Kapuscinski hade en reporters galenskap
som förde oss till platser som kunde leda till vår död, men han åkte.
90 % av angolanerna stödde MPLA.
Varje medborgare försvarade sitt land.
Kvinnor, barn, gamla, sjuka. Allihop.
FNLA och UNITA var yrkesmördare.
De mördade kallblodigt bönderna i norra Angola.
När var ni här sist?
1975. Jag återvände aldrig mer.
- Hur känns det? - Det är lite ångestladdat.
- Hjälp! Hjälp! Branco! Ajudame! - Stanna bilen.
Det kan vara en fälla.
Helvete.
FNLA och UNITA, fruktansvärda arméer.
De är kannibaler. Artur berättade det för några dagar sen.
Jag trodde honom inte.
Artur!
En av dem lever! Ett av barnen lever!
Det jag såg, det jag upplevde på den här vägen
var nog det hemskaste jag upplevt.
Kan ni tänka er en väg täckt av lik under flera kilometer?
40-50 kilometer.
Vi hoppade ur bilen och skyndade oss för att se om nåt barn överlevt.
Alla var döda. Ibland hade mamman och barnet dödats med samma skott.
Här miste jag min frid för alltid och återvann den aldrig.
Jag var säker på att vi skulle dö här. Det var som ett förebådat dödsfall.
Artur!
Ta skydd.
Glöm inte vad jag sa. Irmâo eller Camarada. Krona eller klave.
Pressen. Vi är från pressen.
Tranquilo, tranquilo.
Tranquilo.
Vi måste säga något.
Vi måste säga något!
- Camarada! - MPLA!
Helvete!
Nej, nej, nej!
Lägg dig under bilen!
Ni två är näst på tur!
Helvete!
Rör inte en fena. Jag sköter snacket. Rör bara inte en fena.
- Upp med händerna! - Okej, skjut inte.
- MPLA. - Snälla, skjut inte.
- Vi är vänner. - Vi är från pressen. Journalister.
Vad fan gör ni här?
Vi har tillstånd.
Hämta smärtstillande och förband från lastbilen!
Kör upp den i röven, journalist.
- Vad heter du? - Kambale.
Hur gammal är du?
- Betalar de för att du ska slåss? - De ger oss mat.
De betalar om vi segrar.
- Har du vunnit några strider? - Jag har aldrig avfyrat ett vapen.
De lovade mig en utbildning efter kriget.
Lasta de skadade och kropparna i bilen. Omedelbart.
Jag var både journalist och soldat på samma gång.
Jag blev tvungen att skjuta.
Det är inte värdigt en journalist men jag var även soldat.
Jag var medveten om att jag bröt mot min yrkesetik.
Men det var det rätta. Jag känner ingen ånger.
Dödade ni någon?
Jag hoppas inte det, oavsett vem det var. Även om det varit värsta mördaren.
Jag... Jag hoppas inte det.
Okej, sätt dig i bilen, Ricardo. Vi måste åka nu.
Ricardo.
Ricardo, i morgon kommer FNLA trycka det här på förstasidorna
och lägga skulden på MPLA. Vi måste rapportera det först.
Artur, jag måste resa söderut.
Vad pratar du om?
Den vägen leder bara till helvetet.
Artur...
Vi ses i Luanda.
Jag hoppas det, min vän.
Jag hoppas det.
Vi måste till Benguela så snart som möjligt.
Branco...
Snälla, ta en bild. En bild, snälla.
Alla vill bli fotograferade.
Att lämna något efter sig. Att finnas kvar.
Jag var här. Så här såg jag ut.
Det här var mitt ansikte när jag levde.
Hallå! Du där! Viting!
Välkommen till Benguela.
Du är på fel plats.
Det finns ingenting här. Luanda är ditåt.
Jag ska resa söderut, mot Pereira d'Eça.
Farrusco?
Ingen reser till Farrusco.
Lyssna inte på honom. Han är tokig och obetydlig.
Obetydlig, va? Jag heter Carlos.
Carlos, hämta Daddy.
- Hallå där, amigo. - Hej.
Kom upp.
Vi tyckte att det var märkligt att en polsk reporter, ensam...
Varför en polack?
Han skakade min hand energiskt.
Han var inte ute efter att skaffa vänner.
Han ville träffa människor med makt som kunde hjälpa honom
till de platser där kriget avgjordes.
Ta mig söderut.
Nej, inte söderut!
Jag skickade två lastbilar med förnödenheter till Farrusco.
Ingen återvände!
Vi förlorade kontakten för en månad sen.
Jag tänker inte slösa vare sig män eller förnödenheter på Farrusco.
Så vitt jag vet är han redan död.
Se dig omkring. Soldaterna bär nästan blöjor.
Ingen ammunition.
Polen kanske hjälper oss. Ni är socialister, eller hur?
Om du hjälper mig så hjälper jag dig.
Vapen, granatkastare, maskingevär, pansarvagnar.
Skriv det till dina läsare!
Jag ska skriva.
Jag kan berätta din historia, men...
- Vad sägs om en konvoj till Farrusco? - Nej!
Kom igen. Lyssna på mig. Inte ännu en försvarslös lastbil.
Utan snarare en ordentlig militär expedition.
Och om den är framgångsrik har jag två hjältar att skriva om.
Farrusco och Daddy.
Så...
Du vill ha min bästa soldat.
Hon skjutsade mig hit.
- Tycker du om Carlota? - Ja.
Hon räddade mitt liv.
Och sen kommer du skriva om Daddy?
Och sen kommer jag skriva.
Avgjort.
- Aliá manjoko, tuvá sissako! - Beleza...
Aliá manjoko, tuvá sissako!
Det kan inte bli fel med henne i bilden.
Hon har ett leende som hör hemma på förstasidorna.
Angolas ansikte.
Carlota hade en så stark utstrålning
att hon från första stund skulle garantera vår seger.
En gerillasoldat som var så säker, så bestämd, med sin AK-47:a.
Hon hade sitt nationsprojekt.
Hon tänkte mycket på barnen.
Hur barnen skulle fostras
i det framtida Angola.
Heja, Carlota! Heja, Carlota!
Kapuscinski frågade mig om jag var rädd.
Jag sa: "Ju närmare ni kommer desto större blir riskerna."
Han log och sa: "När skotten börjar ljuda försvinner rädslan."
- Är du någon slags spion? - Slappna av, Carlota. Han är en vän.
- Tack. - För vad?
Du såg till att Daddy Cool hjälpte Farrusco.
- Känner du honom? - Alla känner Farrusco.
Portugisen som bytte sida.
Han symboliserar allt MPLA står för.
Han ockuperade Lubango med ett fåtal män.
Han erövrade Pereira d'Eça.
Han avfyrade granatkastare på egen hand, utan en fot.
Han höll dem i händerna, trots att de var brännheta.
Han fick blåsor och sår överallt.
Han är en stor man som lärde oss att slåss.
Han kommer leda oss till seger.
Det är en ära att slåss vid hans sida.
När gick du med i MPLA?
- Jag har alltid varit med i MPLA. - Självklart.
Jag älskar mitt land. Älskar du inte ditt?
Självklart gör jag det.
Krigar ni i ditt hemland?
Tidigare, i det förflutna. Fruktansvärda krig.
Jag har starkare minnen av början på kriget än slutet.
- Stred du? - Nej, jag var bara barnet.
Och barn stred inte på den tiden.
Jag var sju år gammal.
- Vad händer, farfar? - Kom ihåg den här dagen, Rysiek.
Kom ihåg den. Kom ihåg den.
Under många år trodde jag att världen var sådan.
Så ser världen ut. Livet är så.
- Men det slutade? - Vad?
Ditt krig.
Ja, för många år sedan.
Men när du har upplevt kriget, kan du aldrig bli fri från det.
Men vad vet jag?
- Så varför sökte du dig hit? - Jag provade flera olika yrken...
...men kriget var det första som jag förstod av världen.
Först såg vi dem, sen kände vi stanken.
Vi såg liken... Soldater som låg utspridda...
De skulle brista när som helst. De var uppblåsta.
Carlota sa: "Det här kan orsaka pest.
Det skulle vara farligt för hälsan för de barn som lekte där
i närheten."
Kapuscinski hjälpte också till att hälla bensin på liken.
Sen var det Carlota med sin kulspruta och befälhavaren Toni
som sköt så att det skulle brinna.
Ligger Polen i Europa?
Ja, ja. Ja.
Saknar du ditt hem?
Givetvis.
Men när jag är hemma...
...saknar jag Afrika mer.
Vad ska du göra...
...när kriget är över?
Med MPLA:s hjälp kommer Angola bli fritt.
Sen ska du få se.
Barnen får gå i skolan och må bra.
Och jag kommer vara här och arbeta för mitt lands bästa.
Jaså? Vad ska du göra?
Jag är utbildad sjuksköterska. Det finns många som behöver hjälp.
Du tog hand om killen som blev skjuten på ett bra sätt. Verkligen.
- Kirurg, kanske? - Varför inte, men du vet...
Ibland svimmar jag vid synen av blod.
Ricardo, om två månader fyller jag 20 år.
Jag vill få barn.
Men först måste vi vinna kriget.
En vacker dag får jag kanske läsa om mig själv.
Jag hoppas det.
Det är jag säker på.
Se till att de inte glömmer oss.
Jag lovar.
Carlota, fienden väntar i skogen vid Balombo.
Okej, ge mig ett ögonblick.
- Vi avbryter. - Vad?
Vi återupptar uppdraget i morgon.
- Carlos, kör tillbaka dem till Benguela. - Genast, frun.
- Varför? - Nej, Carlota. Stanna med oss.
Vi äter middag i kväll och i morgon kan vi resa till Lissabon.
Varför? Snälla, Carlota!
Ge er av! Nu!
Tystnaden som grep tag i oss
när bilen startade.
Vi fruktade det värsta. Striderna pågick där.
Natten var tyngd av stora, svarta moln.
GOD KVÄLL HAR DU NÅGOT ÅT OSS I DAG?
RESER SÖDERUT I MORGON. STOR INTERVJU OM 2 DAGAR.
Du ska ingenstans, polack.
Ingen eskort.
De blev överfallna.
Alla är döda.
Carlota?
Som jag sa: Alla.
Du vill ha min bästa soldat.
Hon räddade mitt liv.
Tycker du om Carlota?
Heja, Carlota! Heja, Carlota!
Segrarna i det revolutionära kriget har kostat oss dyrt.
Vår kamrat Carlota, som vi precis intervjuat vid Balombofronten.
Mindre än ett dygn senare var Carlota död.
Kapuscinski sa: "Vi borde ha envisats ända till slutet."
Skuldkänslorna växte.
Kapuscinski grät. Jag hade redan gråtit på hotellet.
Och jag sa till Kapuscinski:
"Carlota dör. De kommer att förlora kriget."
Kapuscinski sa: "Moraliskt sett så gör de nog det."
Vart är du på väg, Ricardo? Snälla, stanna. Det var inte vårt fel.
Vi är bara journalister, Ricardo. Det fanns inget vi kunde göra.
Lyssna på mig, Ricardo!
Jag slutade aldrig att sakna henne.
Vakna, Carlos. Ta mig till Farrusco.
Så varför kom du hit?
Nej, nej, nej!
Ni två är näst på tur!
Vad fan gör ni här?
Snälla, Ricardo. Res hem till Polen.
Ge er av! Nu!
Hej då, Carlota. Vila i frid.
- Kampen! - Fortsätter!
- Segern! - Är vår!
Ricardo! Vakna!
Vakna, Ricardo!
Om du vill leva, så skjut!
Vi klarade det!
Jag sa ju att jag kände honom! Han öppnar porten!
Han är min vän.
Commandante!
- Ammunition? - Så det är inte så illa, eller hur?
Jag har tagit med... två dunkar bensin och flera kulor.
Jag menar, ingen ammunition.
Men jag tog med mjöl... och en journalist!
- Han kommer från Polen. - Ryszard Kapuscinski från...
Jag behöver ammunition. Fordon.
Förnödenheter. Soldater.
Och du ger mig...
...en jävla journalist.
Vad fan gör du här, journalist?
Ville du få en intervju?
Så...
- Fråga mig något. - Nu?
Ja, nu, innan de jävla skitstövlarna börjar skjuta igen.
Så...
Du är en... hjälte. En idealisk ledare.
Kom igen, ideal? Kan man ladda en pistol med ideal?
Nästa fråga.
Hur har du hållit sydfronten så länge?
Ser du linjerna på golvet?
Du kommer inte närmare fronten än så.
Om du kliver över dem, väntar prickskyttarnas kulor på dig.
Vad gör Sydafrika?
- De vill ha Luanda. - Vad menar du?
Jag menar att de har sina pansarvagnar, sina bepansrade fordon,
sina jävla CIA-pengar och... de väntar vid gränsen.
Så de är redan här? De är bara hundra kilometer bort.
Och vi är de enda som står i deras väg.
Vet du hur många vi är? 50 män senaste gången vi räknade.
Skriv ner det här.
Vi är en styrka dömd att utrotas.
Du måste se det här. Kom.
God morgon. Brödet är varmt.
81 år gammal. Hon bakar bröd.
Hon har bakat bröd i över 60 år.
Och hon vägrar överge sitt hem.
Vi älskar den kvinnan. Hon står inte på någons sida...
...förutom livets. Livets och brödets.
Det är tillräckligt. Mer än tillräckligt.
Det var din sista presskonferens, min vän.
Jag hoppas att du fick svaren du sökte.
Välkommen till din grav.
Varför bytte du sida?
De flög in oss. Portugals främsta fallskärmsjägare.
Och de visade oss... pojkarna. Dessa 12-åriga pojkar.
De var fienden som vi skulle gå i strid mot.
12-åriga pojkar.
Jag är inte sådan.
Men se på mig nu. Se på mina soldater.
Pojkarna kommer dö ändå.
Jag förhindrade inget.
Confusão.
Jag har en son som föddes i Lubango.
En stor stark pojke, har jag fått höra.
Pappas stolthet.
Jag har aldrig träffat honom och kommer förmodligen aldrig göra det.
Vet du vad, polack?
Jag är inte rädd för döden.
Jag känner ingen fruktan.
Joaquim António Lopes Farrusco.
Jag är från Portugal.
Det första jag mötte där ledde till förändringen i mitt liv.
Jag minns det som om det vore idag.
Det var ett litet barn, klädd i trasor, gamla och smutsiga.
Det skrek: "Ge mig en slant. Ge mig bröd."
Jag blev ledsen och sa:
"Det här är precis som det var hemma."
Det där barfotabarnet fick mig att minnas min ungdom.
Jag var inte här för att försvara någon. Jag skulle troligtvis förtrycka.
Jag tillhörde elitstyrkan.
Jag var 24 år.
Det var inte så svårt för mig att välja ena sidan.
Den sida där de missgynnade var.
Det var väldigt svårt att överleva i fronten.
Den sträckte sig väldigt långt.
Jag hade ingen, förutom en handfull gerillasoldater
och den goda viljan av dem som stödde MPLA, folket.
Kapuscinski pratade med mig under ett par timmar.
Vi talade om min son, livet och dess paradoxer.
Han mördades av UNITA.
De dödade honom bara för att jag är general Farrusco
och de kände till mig.
Det var en hämnd.
Många föräldrar miste sina barn.
Jag var inte den enda.
Luta er åt höger!
Bakåt!
Framåt!
Stretcha!
Knäböj!
Fortsätt!
Kom igen! Det är ingen jävla helg! Rör på er, grabbar! Snabbare!
Krysshopp också!
En dag som alla andra, polack.
Hallå!
Sa jag att ni kunde sluta?
Rör på er! Knäböj nu! Visa att ni lever!
- De gjorde sitt drag. - Sydafrikanerna?
De upptäcktes i morse. De korsar gränsen nu.
- Luanda måste få veta. - Du ska berätta det.
- Okej, men hur? - Du får åka med Carlos.
De rör sig långsamt.
De har pansarvagnar, bepansrade fordon och tungt artilleri.
Om du ger dig av nu har vi ett par dagars förvarning.
Hälsa att jag behöver förstärkning: Ammunition, granatkastare. Förstått?
Carlos, hur mycket tid behöver du?
- Två timmar. - Du får en timme.
Titta. Luango ligger här.
Det är 400 kilometer, plus 350 till innan du når Benguela.
Okej? Då får du...
Tyst.
Tystnad!
Det här är för jävla tidigt!
Sydafrikanska armén närmar sig.
- Ny plan! Ni åker nu! - Men bilen är inte färdig än!
Till era positioner! Bakom muren! Upp på taket!
Kom igen, grabbar! Ni är inte lediga!
Vi ska befria Angola. Motstånd är meningslöst.
Helvete!
Har vi tillräckligt mycket bensin?
Kom igen, Carlos!
Jag upprepar, motstånd är meningslöst. Lägg ner era vapen.
- Vi ska befria Angola. - Jävla sydafrikaner!
Ta skydd! Kom tillbaka!
Den sydafrikanska armén närmar sig. Lägg ner era vapen.
Nu!
Jag går ut med min AK-47 redo för strid.
Jag har några få minuter kvar att leva så låt oss ge dem ett helvete.
Jag är redan död.
Det rann så mycket blod. Jag hörde men såg inget.
En inre röst sa till mig: "Lugn, allt kommer att ordna sig."
Det fanns en andra röst inom mig som gav mig förhoppning.
Sydafrikanerna höll mig fången.
Inne på sjukhuset. Inne på sjukhuset.
Det var en ojämn kamp.
Det sydafrikanska artilleriet, pansarvagnarna
och helikoptrarnas kulsprutor. Och ändå stod de emot i fyra timmar.
Nästan alla som var där dog.
Det var ett blodbad. Det var det.
Kapuscinski lämnade Luanda för att se vad som skedde här.
Han kunde berätta för världen att sydafrikanska armén invaderade Angola.
Världen förnekade det.
Jag tror det var hans uppdrag. Det som förde honom till mig i södra Angola.
En ung soldat fruktar allt.
Han skjuter vem som helst, så länge han kan avfyra sitt vapen.
Han har ett avgörande slag att vinna.
Kriget mot sin egen rädsla.
Han dödar sin egen fruktan.
Modiga camaradas, våra gränser är säkrade.
Utegångsförbudet i Luanda gäller fortfarande.
Befolkningen går säker, tack vare MPLA!
Modiga camaradas, håll humöret uppe!
Be honom att ringa mig. Ett ögonblick. Ja.
Dra mig baklänges... Ricardo!
- Artur! - Ricardo, min vän!
Jag trodde inte att jag skulle få se dig igen.
- Min vän, du ser för jävlig ut. - Och jag känner mig för jävlig.
- Vad har hänt? - Sydafrika har hänt.
- Vad? Är de här? - De är i de södra delarna.
Samtalet var lite ångestfyllt eftersom
just då visste jag att vi skulle förlora.
Det var våra sista dagar vid liv.
De skulle anfalla inom kort.
Jag sa åt honom att åka iväg.
Han sa: "Jag stannar. Jag åker inte bara för att en armé invaderar oss.
Det här är mitt uppdrag. Jag skickar mitt sista reportage härifrån."
Det var vad han sa.
- Jag måste få tala med Nelson. - Nej, saker har förändrats.
Du måste tala med kubanerna.
Lyssna på mig. Sydfronten finns inte längre.
Sydafrikanerna är här.
De intog Pereira d'Eça i går morse. Jag var där med Farrusco.
Det är inte enbart soldater, utan en hel armé.
Två bataljoner. Pansarvagnar, bepansrade fordon, artilleri.
De har amerikanskt understöd.
Så vad ska du göra nu?
Kontaktar du Ryssland?
Ryssland kommer inte hjälpa Kuba.
Så Kuba kliver in på egen hand?
Tack, Ricardo, men vi är inte här. Du förstår mig.
Precis, koppla mig till Havanna. Till Havanna, kamrat.
Bra, Havanna.
CIA, ja det var CIA som låg bakom allt. CIA mot Angola.
Sydafrikanska armén invaderade hela södra Angola och Biéplatån.
De intog Benguela, Lobito och fortsatte framåt.
Vi var belägrade i Luanda.
Ricardo sa alltid: "Det här är rasismen de vill sprida i hela Afrika.
Om de lyckas vinna, kommer vi att ha apartheid i hela Afrika."
Han trodde det.
MPLA stod ensamt. MPLA-styrkorna stod ensamma.
Sovjet lämnade oss i sticket.
Vår kamrat presidenten fick be Kuba om hjälp.
Vår kamrat Fidel tvekade inte. Han väntade inte på order från Kreml.
Alla män ska till frontlinjen! Alla kvinnor ska till frontlinjen!
Ert land behöver er, camaradas! Kämpa för Angolas framtid!
Bara fyra dagar kvar till vår självständighet, camaradas!
Det här är det kalla kriget, Artur.
Glöm avkoloniseringen och självständighet.
Det vi ser här och nu är det kalla kriget.
Och det kalla kriget har inget slut.
Och jag har spelat min roll.
Ricardo, du berättade bara för kubanerna vad du såg.
Bekymrar du dig över det? Vad ska du skriva?
Artur, vi är de enda journalisterna som sitter på den här informationen.
Kuba är involverade nu. Jag måste ge dem något.
SYDAFRIKA INVADERADE MED AMERIKANSKT UNDERSTÖD.
DE MARSCHERAR MOT LUANDA. MPLA ÄR HOTADE.
Vi trodde att om vi inte vann informationskriget...
...så skulle vi tillintetgöras. Då skulle MPLA aldrig ta makten.
FÅR MPLA SOVJETISKT ELLER KUBANSKT UNDERSTÖD?
- Ricardo, om du offentliggör Kuba... - Ja, jag vet.
Det kommer förändra händelseutvecklingen.
Förändra...
CIA kommer avlyssna ditt meddelande.
Sen kommer USA göra betydligt mer än att ge understöd till Sydafrika.
De kommer sudda ut Angola från kartan.
Det handlar inte om det kalla kriget, Ricardo, utan om människors liv.
VÄNLIGEN SVARA
Angolas framtid, min vän.
Med vetskapen han hade om att det var en storskalig operation...
...tvekade han om han borde eller inte borde skicka iväg informationen.
Vi var reportrar och vi offrade våra liv för vårt yrke.
Att Kuba mobiliserar mot Sydafrika är stort och jag är journalist.
Jag har en pangnyhet här. Vi väntar hela livet på en sån möjlighet.
VÄNLIGEN SVARA
FÅR MPLA SOVJETISKT ELLER KUBANSKT UNDERSTÖD?
Vad lockar oss att utforska världen?
Nyfikenhet? En hunger efter erfarenhet?
Den som slutar förvånas är tom. Hans hjärta har slocknat.
- Ursäkta, professorn, jag har en fråga. - Ja?
Genom din blotta närvaro förändrar du allting, inte sant?
- Förändrar vad? - Ödet.
Individens öde. Krigets öde. Ett helt folks öde.
Om jag inte var där, skulle världen inget veta.
Men om du inte var där skulle kriget se annorlunda ut.
Eldutbyten skulle vara kortare. Människor kanske inte dör.
Människor dör i krig.
Det är viktigt att världen får läsa om det.
Du har inte svarat på min fråga.
Ricardo blev utan tvivel en kämpe för vår sak, på sitt eget sätt.
Det råder inget tvivel om det.
FÅR MPLA SOVJETISKT ELLER KUBANSKT UNDERSTÖD?
JAG HAR INGET MER ATT RAPPORTERA.
Vi åkte till flygplatsen båda två, Kapuscinski och jag.
När jag såg kubanerna och vapnen komma så trodde jag
att vi fortfarande hade en chans att vinna.
Det kallas för Operation Carlota. Den kubanska offensiven.
Hälften av Kubas befolkning är ättlingar till angolanska slavar.
Men har du hört berättelsen om Carlota, den kubanska slavflickan?
Hon tog upp en machete och ledde ett slavuppror på 1800-talet.
Hon gav sitt liv för friheten, Ricardo.
Operation Carlota.
En vacker dag får jag kanske läsa om mig själv.
Ja, en vacker dag får du det.
Lägg ner era vapen. Motstånd är meningslöst.
Tack, Ricardo. Vi är inte här.
Vi känner effekterna av ett särskilt sorts förtryck nu.
Ett grepp stramas åt. En växande fruktan och fara.
Eftersom den här lektionen står skriven i historieböckerna.
Att blodet kommer flöda.
Avgörande händelser kan inte ske utan blodspillan.
Kommer ni ihåg att Angola har ett ord som beskriver det?
Confusão, anarki och oordning.
Fullständig förvirring.
Vi ser dess effekt i vår omgivning, men kan inte förhindra det.
Det kan explodera i en folksamling, svepa över människorna.
Sen bryter strider ut, bränder anläggs och döden närmar sig.
Det kan härska över ett helt område,
svepa över miljontals människor och sen...
...utbryter kriget.
Om de sovjetiska och kubanska militära trupperna
fortsätter med insatser som i Angola, kommer vi att bekämpa dem.
Allt var planerat. De skulle ta över Angola före den 11 november.
Vi är inte ute efter olja, diamanter eller har materiella intressen.
Vi uppfyller en grundlig internationalistisk skyldighet
när vi hjälper det angolanska folket.
Centralkommittén för Movimento Popular de Libertação de Angola, MPLA
utropar högtidligt
inför Afrika och världen, Angolas självständighet.
Det var mitt livs lyckligaste dag. Det Afrika som föddes i Angola.
Ett Afrika utan neokolonialism.
Ett Afrika med en verklig och fullständig befrielse.
Kapuscinski och jag drack Carta Blanca-rom.
För att fira, en liten hyllning.
Vi kramades och var väldigt lyckliga.
- Segern! - Är vår!
Fosterland eller död!
Kriget har förändrats.
Det är inte längre ett inbördeskrig, utan en internationell konflikt.
Och det kommer pågå i många år.
Mina pengar tog slut för länge sen.
Jag har ingen ork kvar i kroppen. Jag lever knappt.
Jag ber om tillåtelse att återvända hem.
Bättre tider väntar, min vän.
Det hoppas jag sannerligen, Artur.
- Vad är det, Ricardo? - Pasaporte.
Berätta, min vän. Jag känner igen den minen. Vad är det?
Jag hade några studenter som frågade om journalistik.
- Att vår närvaro förändrar saker. - Det är klart att vi förändrar saker.
Och det gjorde du, Ricardo. Du hjälpte Angola.
Ja, men...
Jag vet, min vän. Confusão.
- Tack för allting. - Boa sorte, camarada.
Lycka till, kamrat.
Den är mäktig, denna confusão.
Den smyger in i våra hjärtan.
Du kan inte besegra den, utan enbart genomleva den
och återuppstå på andra sidan, utmattad och tillfreds med att du överlevde,
men du måste samla styrkan innan den återvänder.
Vilket den gör. Den gör alltid det.
Men trots det finns det något vi kan greppa tag i
för att undvika att dras med.
Så överlever man.
Bevara något. Ett minne.
En tanke. En återspegling.
Jag återvänder i tanken till människorna som jag träffade.
Hur gick det för dem? Vad hände med Artur?
Eller den starka och modiga Farrusco?
I slagen mot sydafrikanerna förlorade vi många av våra barn.
Men vi hade inget val, vi var tvungna att vara där.
Vi kunde inte låta dem döda oss utan att göra motstånd.
Det var värt det. Jag har förverkligat mig själv.
Jag la också en sten för att bygga vår nation Angola.
Vi vann striden för landets självständighet.
Men för att uppnå det krossades alla mina ideal.
Jag är den stora förloraren. Var är det jämlika samhället?
Var är mina mätta bröder?
Var är socialismen? Var är revolutionen?
KRIGET VARADE I YTTERLIGARE 27 ÅR, TILL 2002.
EN MILJON MÄNNISKOR BLEV FÖRDRIVNA.
NÄSTAN 500 000 DOG.
Du måste rädda något, om du kan.
För människor försvinner spårlöst.
Fullständigt och oåterkalleligt.
Först från världen, och sen från våra minnen.
Jag kommer skriva. De ska aldrig glömmas.
De kommer lämna sina spår. De kommer finnas kvar.
Jag var här. Så här såg jag ut.
Det här var mitt ansikte när jag levde.
Se på mig för ett ögonblick.
Innan du vänder bort blicken.
EN DAG TILL ATT LEVA
RYSZARD KAPUSCINSKI SKREV "EN DAG TILL ATT LEVA"
EFTER HEMRESAN.
HAN SKREV FLER ÄN 20 BÖCKER
SOM PUBLICERADES PÅ MER ÄN 30 SPRÅK.
MEN "EN DAG TILL ATT LEVA" VAR HANS MEST PERSONLIGA VERK.
KAPUSCINSKI RAPPORTERADE OM
DUSSINTALS REVOLUTIONER OCH INBÖRDESKRIG
I AFRIKA, ASIEN OCH SYDAMERIKA.
"JAG VISSTE ATT JAG BEVITTNADE HÄNDELSER
SOM SKULLE FORMA MÄNSKLIGHETEN
UNDER KOMMANDE GENERATIONER:
DEN TREDJE VÄRLDENS FÖDSEL."
"JAG IDENTIFIERAR MIG MED DE FÖRÖDMJUKADE OCH KRÄNKTA.
FATTIGDOMEN HAR INGEN RÖST. MIN UPPGIFT ÄR ATT FÖRA DERAS TALAN.
DET ÄR MITT UPPDRAG."
RYSZARD KAPUSCINSKI DOG I WARSZAWA 23 JANUARI 2007.
Undertexter: Göran J. Johansson